Un ocean
Adaptarea Bubuloimre
Douăzeci de mii de insule
Un sfert din apa lumii
PACIFICUL DE SUD
Îndepărtate si izolate,
insulele din Pacificul de sud au o viată proprie.
Animalele au trăit în izolare atât de mult timp,
încât au evoluat în cele mai curioase si surprinzătoare moduri.
Viata pe o insulă are un pret mare.
Recent, câteva schimbări dramatice au avut loc pe aceste insule ciudate.
INSULE CIUDATE
La limita vestică a oceanului Pacific,
este Noua Guinee.
Cea mai mare insulă tropicală a lumii.
În aceste jungle izolate,
există creaturi abia recent descoperite de către vestici.
Si munti pe care nu i-au vizitat niciodată.
Aceasta e casa unui mamifer văzut prima dată de savanti
abia în 1994.
Chiar si localnicii îl văd rar,
si n-a fost niciodată filmat...
până acum.
Trăieste în copaci, dar nu e maimută.
Primatele n-au traversat apa până în insula asta.
Asta-i o ocheadă aruncată unei ciudătenii aproape necunoscute...
dingiso.
De mărimea unui labrador
si cu trăsături ca ale ursului, este, uimitor, un tip de cangur,
un cangur de copac.
Trăieste la altitudine mai înaltă decât orice alt cangur,
de asta are o blană lânoasă.
Cangurii se hrănesc de obicei cu iarbă,
dar aici în Noua Guinee, s-au cătărat în copaci
unde verdeata e mai abundentă.
Deci dingiso e un cangur
care trăieste sus la munte si se catără în copaci.
Insulele au particularitatea de a produce animale mai degrabă neobisnuite.
De ce ?
Pentru că insulele oferă oportunităti noi
creaturilor ce-si croiesc un trai acolo.
Fără maimute, în Noua Guinee,
posibilitatea de a paste în copaci a apărut la canguri.
Noua Guinee e o insulă vastă, cuibărită aproape de tărmul continental al Australiei.
Pe măsură ce ne miscăm spre sud si est, către insule mai mici si mai îndepărtate,
viata sălbatică devine chiar si mai neobisnuită.
Putin cunoscuta insulă Noua Caledonie, e o felie subtire din Australia,
ce a fost aruncată în derivă acum peste 60 de milioane de ani.
E casa unei creaturi ce pare să fi evoluat foarte ciudat.
Are aripi, dar nu poate zbura.
Este kagu.
Familiile de kagu stau împreună,
tinerii din anii precedenti ajutând la declararea teritoriului familiei.
Totii intrusii sunt alungati.
E sezonul de împerechere,
când masculii reaprind flacăra cu partenerele lor pe viată.
E greu de stiut cu ce se înrudeste kagu,
cu un bâtlan, un cristei,
sau poate cu un porumbel.
Ruda sa cea mai apropiată s-ar putea să fie buhaiul de baltă din America de sud,
la 10.000 km către est.
Ea s-ar putea să nu pară prea impresionată,
dar, kagu e mereu cu picioarele pe pământ.
Aripile lor sunt prea slabe ca să-i ridice în aer,
dar de ce să zbori, când toată hrana de care ai nevoie, e pe pământ ?
Si fără prădători mari care să pândească pe insulă,
nu prea e motiv pentru a zbura.
Dar viata asta nu e lipsită de griji.
Un pui abia eclozat se ascunde printre frunze.
Ca la toti puii din lume, să iei mâncarea în gură, poate fi o provocare.
Poate că viermii dezgustători nu sunt atrăgători.
Camuflajul puilor îi ajută să se ascundă de prădătorii aerieni,
precum cioara caledoniană.
Din fericire, aripile tatei sunt încă de folos...
să-l ajute să pară mare si intimidant.
Kagu poate fi o ciudătenie a insulei,
dar cu putinii prădători ajunsi în insulele izolate ale Pacificului,
păsările nezburătoare sunt mai comune aici decât oriunde în altă parte pe pământ.
Insulele sunt o lume cu susul în jos,
unde evolutia pare să urmeze un set diferit de reguli.
La nord de Noua Caledonie se întinde arhipelagul insulelor Solomon,
o mie de insule tropicale împrăstiate.
Pentru cele câteva animale alese ce au ajuns aici,
acestea erau lumi noi pline de posibilităti.
Si pentru a profita din plin de ce au găsit aici,
unele au adoptat un nou mod de viată.
Printre colonistii de succes, au fost skink,
sopârle ce sunt de obicei mici, cu picioare scurte.
O varietate mare trăieste aici în insulele Solomon,
dar este una aici în aceste păduri, ce nu seamănă cu nicio altă skink de pe planetă.
Skinkul cu coada de maimută, are de până la 50 de ori greutatea unui skink obisnuit,
si e cel mai mare din lume.
Majoritatea skink îsi petrec viata pe pământ, dar nu acest monstru.
Aceasta e singura skink ce posedă o coadă agătătoare...
si spre deosebire de aproape toate celelalte skink, care se hrănesc cu insecte,
acest urias blând e complet vegetarian.
Ca si în Noua Guinee, nu sunt maimute pe aceste insule,
asa că skink a umplut spatiul de pe piată si s-a ramificat.
Chiar formează legături sociale cu alte skink cu coadă de maimută,
o caracteristică rară printre reptilele de orice fel.
Acest skink ar putea fi o ciudătenie, dar exact de asta se dezvoltă aici.
Pentru un mâncător de frunze, aceste insule sunt paradisul.
Pentru altele, totusi, viata poate fi putin mai grea.
Locuitorii insulei reusesc, profitând la maxim de ce e împrejurul lor.
Chiar si păianjenii sunt folositori.
Pe insula Santa Catalina din insulele Solomon,
un pescar se pregăteste să meargă la pescuit.
El caută o anume pânză de păianjen,
una rezistentă si cu o tesătură complexă.
Pestii pe care îi caută, nu pot fi prinsi cu cârlige,
gura lor fiind prea mică.
Asa că trebuie să fie inventiv.
Fără undită sau fir, doar un zmeu,
si pânza de păianjen, înfăsurată ca momeală.
Momeala din pânză de păianjen atârnă sub zmeu,
plutind pe apă ca o insectă.
Trebuie să ghideze zmeul acolo unde crede că se adună pestele.
Undeva, chiar sub suprafata apei, bancuri de pesti ac asteaptă.
E atent la zmeu, dacă acesta cade, pestele e prins.
Nu e nevoie de ac.
Dintii ascutiti si solzii asprii ai pestelui se încurcă în pânza de păianjen.
E o idee desteaptă si e eficientă...
si multi pesti pot fi prinsi în acest mod.
Abilitatea lor de a se adapta si de a găsi hrană pe uscat cât si pe apă,
a fost crucială pentru supravietuirea primilor colonisti umani din Pacific.
Dar nu totul a fost o croazieră lină.
Insulele cele mai îndepărtate din Pacific
au fost unele din ultimele locuri de pe Pământ, descoperite de oameni.
Si lantul insulelor Hawaii este cel mai îndepărtat dintre toate.
La aceste insule se ajunge atât de greu încât înainte de sosirea oamenilor,
numai o nouă specie de plante sau animale a apărut aici la fiecare 35.000 de ani.
Pentru cei câtiva norocosi ce au reusit, acesta a fost tărâmul făgăduintei.
Ciocul acestei păsări e perfect pentru sorbirea nectarului din florile tubulare.
Este o i'iwi,
o mierlă de miere cu coada lungă, găsită numai în Hawaii
Dar când a ajuns pe aceste tărmuri, cu 4 milioane de ani în urmă,
strămosii săi arătau foarte diferit.
Aceste prime mierle de miere arătau ca cintezele,
cu cioc scurt, poate similare acestei mierle moderne, palila.
Ciocul ei robust este perfect pentru deschiderea semintelor dure.
Dar odată ajunsă aici, mierla de miere a profitat din plin,
evoluând într-o varietate de păsări cu ciocuri foarte diferite.
Papagalul de Maui are un cioc puternic, încovoiat,
pentru a ajunge la insectele din lemnul uscat.
Si apoi mai este akiapola'au,
cu unul din cele mai remarcabile ciocuri dintre toate păsările.
Mandibula inferioară e dreaptă si ascutită
si poate pătrunde coaja pentru a bea seva...
în timp ce mandibula superioară e lungă si curbată pentru a agăta larvele.
Seamănă pe cât se poate, cu un briceag al armatei elvetiene.
Uimitor, dintr-un singur tip de cinteză au evoluat 58 de specii diferite
si asta pentru că păsările ce au acest rol,
precum păsările colibri si ciocănitorile n-au ajuns pe aceste insule.
Aterizarea în Pacific e o treabă riscantă.
Majoritatea insulelor sunt mici, joase si mai degrabă uniforme,
cu câteva stiluri de viată de oferit.
Dar este un arhipelag ce face exceptie.
Două din cele mai mari insule din Pacific au tot ce-si poate dori un naufragiat.
Aici trăieste o mai mare varietate de creaturi insulare unice
decât aproape oriunde în altă parte în Pacificul de sud.
Văi împădurite, râuri învolburate si cu piscuri înzăpezite,
aceasta e Noua Zeelandă.
Lungă de 1. 500 km si cu un lant muntos
ce se ridică la 2. 200 m deasupra oceanului,
Noua Zeelandă a oferit o multitudine de posibilităti
creaturilor ce si-au găsit drumul aici.
Pe aceste insule de la capătul lumii,
trăiesc câteva animale unice.
Papagalii montani, numiti kea, după tipătul lor.
Trăind la înăltimi mai mari decât orice alti papagali,
acestea sunt probabil cele mai jucăuse păsări din lume.
Dar majoritatea creaturilor deschizătoare de drum din Noua Zeelandă, au fost atrase de pădurea de mai jos.
Si aici, dată fiind natura ciudată a vietii din insulele Pacificului,
trebuie să te astepti la neobisnuit.
Si ultimul lucru pe care te-ai astepta să-l vezi aici
sunt pinguinii.
Acestia sun pinguinii Fiordland cu creastă,
numiti astfel după coltul sudic al Noii Zeelande, si coafurii lor ciudate.
Îsi fac călătoria zilnică către mare.
În ciuda faptului că stau prin pădure, nu si-au pierdut gustul pentru peste.
De ce sunt aceste păduri atât de atractive pentru pinguini ?
Întrucât nu-s prădători mari aici,
e un loc sigur pentru face pui.
Un izvor cu apă dulce din pădure, este o autostradă la îndemână
pentru un părinte ce se întoarce acasă de la pescuit cu recolta de hrană.
Născuti în pădure, ei rămân în pădure,
în timp ce mama si tata aduc mâncare proaspătă din ocean.
Aud valurile, pot chiar mirosi stropii,
dar n-au idee cum arată.
Acesti pui nu se vor arunca în ocean
până când nu vor avea vârsta de trei luni,
când în sfârsit vor pleca în prima lor partidă de pescuit, singuri.
Aflată la 2. 250 km de cel mai apropiat continent,
majoritatea mamiferelor nu pot ajunge în Noua Zeelandă.
Alături de mamiferele marine, singurele care au reusit să ajungă,
înainte de sosirea oamenilor, aveau aripi.
Liliecii.
Acesta e liliacul cu coadă scurtă.
Stau în scorburile copacilor si ies noaptea pentru a se hrăni.
Până aici, totul e normal.
Dar acesti lilieci îsi trăiesc viata pe insulă, de prea mult timp
ca să nu devină putin diferiti.
Si nu sunt singurii.
Wetas sunt rudele primare ale lăcustei, dar nu pot zbura.
Văzând o posibilitate, liliecii lovesc.
În fond, de ce să risipească energia vânând insecte în zbor,
când e un asemenea festin la nivelul solului pădurii ?
Târâtoarele nocturne din Noua Zeelandă sunt la mila acestor lilieci.
Unele încearcă să lupte...
dar nu-s făcute pentru o asemenea armată de prădători.
Acesti lilieci au o teacă specială ce le protejează aripile,
tocmai bune pentru a săpa printre frunze.
Asa că nici măcar viermii nu sunt în sigurantă.
Primul liliac
a evoluat dintr-un mamifer asemănător soarecelui cu multe milioane de ani în urmă.
Aici, în Noua Zeelandă, pare că evolutia a luat-o invers.
Si dacă liliecii din Noua Zeelandă s-au transformat în soareci,
ce naiba s-a întâmplat cu păsările ?
În aceste păduri,
locuieste o pasăre care nu prea seamănă cu o pasăre, asa cum ar trebui.
E nocturnă, desi uneori se trezeste înainte de răsărit.
Are mustăti astfel încât poate pipăi drumul prin întuneric.
E un papagal si cântărind până la 4 kg, e cel mai greu din lume.
Si da, ati ghicit, nu poate zbura.
Faceti cunostintă cu kakapo.
Prea greu si cu aripi prea scurte pentru a zbura,
în schimb se catără în copaci.
Kakapo au fost odată unele din cele mai de succes
si numeroase erbivore din Noua Zeelandă, echivalentul Kiwi al iepurelui nostru.
În 1899, exploratorul Charlie Douglas scria: "Pot fi prinsi noaptea
scuturând pur si simplu copacul sau tufisul,
până când cad pe pământ... ca si când ai scutura mere. "
Hrana sa favorită este deasupra, micile seminte ale copacului rimu.
Fructele alimentează reproducerea kakapo
si se împerechează doar când copacii produc o recoltă bogată,
deci cam odată la 4 ani.
Kakapo se împerechează mai rar decât orice altă pasăre,
dar si trăiesc mai mult,
câteodată, mai mult de 100 de ani.
"Cântecul" masculului e la fel de jalnic ca si pasărea în sine.
Mai mult de broască decât de papagal, poate fi auzit la 5 km distantă.
În sezonul de împerechere, va cânta non-stop, opt ore, în fiecare seară
timp de aproape 3 luni.
Dar o femelă va răspunde doar dacă există suficiente seminte de rimu.
În timp ce aceste păsări pot cuibări în vizuini ca iepurii,
din nefericire, nu se înmultesc ca ei.
Si numărul lor a scăzut dramatic.
Astăzi, mai putin de 100 de kakapo au supravietuit...
si puii pretiosi primesc o mână de ajutor.
"Captive Rearing", a ajutat la cresterea numărului de kakapo,
de la numai 51 în 1995,
la 91 de păsări ce trăiesc azi.
Erau cu sutele de mii.
Astăzi, viitorul lor e într-adevăr în mâinile noastre.
Deci, acum, pădurea e goală ?
De fapt, copacii sunt mai asediati ca niciodată.
O amenintare se furisează prin frunzis.
În timpul zilei, doarme linistit.
Dar sub acoperirea întunericului, apare un invadator.
Cu ochi strălucitori si coadă stufoasă, mamiferele au sosit în sfârsit în fortă.
Oposumul australian.
Importati pentru blana lor acum două secole,
în curând au ajuns la proportiile ciumei, despuind copacii de vegetatie.
A început războiul împotriva lor,
asezând capcane si împrăstiind otravă.
Si totusi acum sunt mult mai numerosi decât au fost vreodată kakapo.
Uimitoarea cifră de 70 de milioane de oposumi s-a revărsat peste pădurile Noii Zeelande.
Acolo unde o pasăre a esuat, un mamifer a reusit.
De ce ? Oposumii erau imigranti involuntari,
în timp ce kakapo au trăit aici de milenii,
perfect adaptate acestor păduri.
Ironic e faptul că situatia asta nu e specifică numai pentru kakapo si oposumi.
Dincolo de Pacific, s-au desfăsurat scene similare.
Mici insule de lângă coasta Noii Zeelande,
sunt ultimul refugiu pentru un grup de animale dispărute de pe cele două insule principale.
Aceasta e Insula Stephens,
o suprafată de 1, 5 km de piatră, ce iese din ocean.
Este casa unei fosile vii,
o relicvă, putin schimbată de mai bine de 100 de milioane de ani.
Tuatara.
Jumătate din numărul lor supravietuiesc pe acesată insulă.
În perioada de dominatie a dinozaurilor,
strămosii tuatara erau peste tot.
Au supravietuit cataclismului ce a exterminat dinozaurii,
dar apoi n-au putut concura cu mamiferele
si au pierit...
peste tot, exceptând pe ceea ce era pe atunci Noua Zeelandă fără mamifere.
Spre deosebire de mamifere, tuatara îsi trăiesc viata la ralanti.
Pot trece zile
până când abia miscă un muschi...
Câteodată, respiră o dată pe oră.
Se hrănesc cu urechelnite,
gândaci si alte nevertebrate,
dar nu par prea îndemânatice în a le prinde.
Chiar după milioane de ani de practică,
coordonarea ochi-gură nu e ceea ce ar putea fi.
"Supravietuirea celui potrivit" se pare că nu se aplică aici.
Supravietuirea tuatara, mai întâi în Noua Zeelandă si acum pe Insula Stephens,
dovedeste un lucru.
Insulele sunt locuri destul de sigure de locuit, până când sunt invadate.
Din fericire tuatara de pe Insula Stephens,
au supravietuit unei scurte invazii a mamiferelor.
Dar pentru unele din celelalte vietăti de aici,
invazia a fost mai degrabă... catastrofală.
Insula a fost nelocuită si destul de ignorată,
dar toate astea s-au schimbat odată cu construirea acestui far în 1894.
Când noul paznic instalat, un domn Lyall,
a găsit o pitulice neobisnuită pe insulă,
a trimis un specimen la Londra pentru identificare.
Ca multe păsări de pe insulă, nu zbura.
Si probabil de asta nu dl. Lyall a fost primul care a descoperit pasărea,
ci tovarăsul său cu patru picioare.
Tibbles s-a dovedit a fi un colectionar de specimene foarte eficient.
Atât de mult încât, de fapt,
un an mai târziu, când pasărea a fost declarată oficial o specie nouă,
dl. Lyall a trebuit să informeze cu regret comunitatea stiintifică din lume
că specia era acum exterminată.
În realitate, Tibbles nu era singura felină de blamat,
dar usurinta cu care pitulicea din insula Stephens a fost exterminată
a fost ceva alarmant.
Pisicile au fost îndepărtate din Insula Stephens, dar a fost prea târziu pentru pitulice.
Acum sunt cunoscute doar prin câteva specimene de muzeu, mâncate de pisici.
Evolutia spre a nu zbura s-a dovedit a fi fatală.
Se pare că e vorba de un schimb.
Libertatea vietii pe insulă permite unei specii să lase garda jos,
dar asta o poate lăsa fără apărare.
Pe insula principală a Noii Zeelande,
drame asemănătoare au avut loc din timp în timp.
Păduri dominate de giganticii copaci kauri acopereau odată nordul insulei.
Fragmentele rămase arată de parcă ar avea mii de ani,
dar aparentele pot fi înselătoarea.
Acum câteva secole,
această pădure răsuna de cântecul unor păsări ciudate si minunate.
Cea mai faimoasă a fost uriasa moa,
care semăna putin cu un strut, dar era mai înaltă decât un elefant.
Si sunt mult mai multe păsări
ale căror cântece obsedante există aici doar în amintiri.
Cântecele înregistrate si recreate pe care le auziti acum
sunt toate ale unor specii ce au dispărut
din pădurile acestei insule principale.
Nu putem da doar vina pe Tibbles si rudele sale. Oamenii au adus
un întreg sir de mamifere concurente si prădători pe aceste tărmuri.
Astăzi, oamenii din Noua Zeelandă fac îmbunătătiri.
Acesta e cel mai vestit copac al Noii Zeelande,
Tane Mahuta, zeul pădurii.
Este mai mult lemn în acest copac kauri decât în orice alt copac tropical din lume.
Conversationistii lucrează din greu să protejeze si să hrănească aceste păduri speciale.
Adunând seminte de kauri, se asigură că noii copaci pot fi cultivati
si că pădurea se va extinde la fostul său nivel.
Între timp, animalele invadatoare sunt tinute sub control
si păsări ce au supravietuit doar pe mici insule îndepărtate,
au fost acum reintroduse în aceste păduri viguroase.
Întorcându-ne în Hawaii, fiind cel mai îndepărtat dintre toate arhipelagurile,
v-ati putea astepta ca sălbăticiunile unice să aibe conditii mai degrabă bune.
În locurile joase, sunt păduri tropicale de coastă luxuriante, fremătând de viată.
Dar nu viată indigenă.
Plantele sau animalele găsite aici nu sunt de fapt indigene.
Cameleonii Jackson au fost adusi din Africa de Est ca animale de companie exotice.
Shama cu spate alb, din India si Cardinalul nordic, din America de nord,
au fost introduse să suplimenteze păsările indigene,
în timp ce leiothrixul cu coadă rosie a fost o pasăre de colivie importată din China.
Si japonezul cu ochi albi a fost importat în încercarea de a controla insectele parazite.
Înainte de sosirea oamenilor, numai o nouă specie ajungea în Hawaii odată la 35.000 de ani.
Acum, până la 50 de noi specii apar în fiecare an.
Invadatorii sunt peste tot,
si unii au un impact semnificativ.
Într-o încercare de a controla sobolanii introdusi,
oamenii au adus în Hawaii, mangusta indiană.
Din nefericire, nimeni nu s-a gândit la faptul că sobolanii sunt nocturni,
în timp ce mangusta vânează ziua,
asa că înfometatele manguste si-au îndreptat atentia în schimb
spre decimarea păsărilor unice ale insulei.
Mii de specii trebuie să multumească oamenilor
că le-au adus în insule peste Pacific,
dar este un animal ce a fost un tovarăs valoros de călătorie
atâta timp cât oamenii au navigat pe acest ocean.
Oriunde au mers oamenii,
au mers si porcii.
În Vanuatu, la 1. 800 km nord de Noua Zeelandă,
oamenii de pe insula Tanna s-au adunat pentru festival.
Ca masina scumpă din cultura vestică,
aici porcii sunt simbolul bunăstării si al statutului.
Festivalul Toka celebrează sfârsitul luptei dintre clanurile rivale
si porcii sunt atractia centrală.
Pentru a participa, fiecare sat trebuie să aducă ceva la petrecere,
si asta înseamnă multi porci.
Unii vor fi măcelăriti pentru festin, altii vor fi dati.
Dar pentru a lua un porc acasă,
o familie trebuie să fie de acord să plătească într-o zi, datoria...
si această datorie
e cea care ajută la strângerea legăturilor între diferite sate.
Sărbători importante însotesc darea si primirea acestor bunuri de pret.
Si întrucât Toka are loc odată la trei sau patru ani,
fiecare profită de sansa de a se găti.
Dansul continuă trei zile.
Fiecare sat încearcă să-si elimine vecinii, din dans,
într-o scenă de rivalitate prietenească.
Ati putea spune că aceasta e o invitatie la dans, în stilul Vanuatu.
În trecut, rivalitatea tribală era cu mult mai serioasă.
Pe această insulă erau câteva animale pretioase de vânat.
Porcii or avea proteine esentiale,
dar dacă mor, poate datorită bolilor, ce altceva au de mâncat insularii ?
Străbunicii acestor dansatori erau canibali.
Viata pe o insulă izolată în Pacific e mereu pe muchie de cutit.
Nicăieri nu e mai vizibil acest lucru
decât pe singura, cea mai îndepărtată insulă din Pacific,
Insula Pastelui.
Această mică bucătică de pământ are o poveste extraordinară,
cu noi schimbări ce apar chiar si în aceste zile.
Având doar 20 km lungime si 10 km lătime,
Insula Pastelui se ridică precum o fortăreată din valuri,
înconjurată de mii de kilometri de ocean în toate directiile.
Primii oameni au ajuns aici cu mai putin de 1.000 de ani în urmă.
Majoritatea celor stiute despre civilizatia lor
a putut fi adunată doar din relicvele ce au rămas.
Este un loc ciudat si dezolant.
Însusirea cea mai izbitoare a acestui pământ pustiu si măturat de vânturi
o reprezintă sutele de statui gigantice de piatră, cunoscute sub numele de moai,
ce se crede că au fost sculptate după chipul sefilor sau străbunilor.
E greu de crezut că o cultură avansată
capabilă să cioplească si să ridice acesti monoliti,
s-a dezvoltat pe un tărâm atât de sterp.
Adevărul e,
că nu a făcut-o.
Când acei primi colonisti au descoperit Insula Pastelui,
aceasta era un paradis.
Aceste stânci goale
erau odată casa celei mai mari colonii de păsări de mare din Pacificul de sud.
Solul vulcanic bogat a hrănit o pădure de palmieri uriasi,
ce erau casa multor specii unice,
inclusiv versiunile Insulei Pastelui de bâtlani, papagali si bufnite.
Astăzi, toate au dispărut.
Oamenii, în cele din urmă, nu au dus-o mai bine.
Ridicarea si decesul insularilor din Insula Pastelui,
Rapa Nui, e acum legendară.
Această carieră de piatră tinea ocupată majoritatea fortei de muncă din insulă,
mii de oameni,
fiecare clan încercând să cioplească si să ridice o figură mai mare, mai mândră
decât cea a vecinilor lor.
Mari cantităti de cherestea au fost necesare
pentru transportul si ridicarea gigantilor moai
si încet dar sigur, pădurile au dispărut.
Până la urmă, n-a mai rămas lemn nici să construiască bărci.
Fără bărci de pescuit,
si-au refuzat principala lor sursă de hrană,
si singura cale de scăpare.
Cu resursele diminuate,
societatea Insulei Pastelui a decăzut în haos si războaie.
Giganticele statui au fost trântite la pământ,
posibil act de sabotaj între clanurile rivale.
Casele au fost abandonate si pietrele de fundatie au fost folosite
la construirea de sălasuri fortificate în pesterile subterane.
Unele dovezi sugerează chiar că odată ce tot ce era comestibil a fost consumat,
foamea i-a condus spre cel mai disperat gest, canibalismul.
E de înteles, această versiune a istoriei insulei Pastelui rămâne controversată,
pentru că sugerează că Rapa Nui erau incredibil neprevăzători.
Pe măsură ce copacii se împutinau, de ce nu au făcut nimic în această privintă ?
O nouă teorie sugerează că Rapa Nui nu ar fi putu preveni decădera lor,
pentru că atunci când au ajuns pe insulă,
nu erau singuri.
Sobolanii au călătorit cu oamenii în fiecare colt al Pacificului.
Pe Insula Pastelui, impactul lor se poate să fi fost catastrofal.
Multiplicându-se la proportiile unei infestări, trebuie să fi devorat fructele sălbatice,
păsările de mare, chiar si nucile uriasilor palmieri,
astfel încât copacii s-ar putea să fi încetat să se reproducă
cu mult înainte ca ultimul să fie doborât.
Poate că soarta insulei Pastelui nu a fost pecetluită
de oamenii ce au doborât ultimul copac,
ci de sobolanii ce au mâncat ultima nucă de palmier.
Alte insule din Pacificul de sud au văzut si ele civilizatii ridicându-se si căzând,
cu toate că niciuna nu a lăsat amintiri atât de dramatice ale trecerii lor
ca statuile gigant ale Rapa Nui.
Acum ridicate din nou,
au devenit simbolul precaritătii vietii pe o insulă izolată.
Această insulă nu a fost abandonată.
Câtiva Rapa Nui au supravietuit, si acum prosperă încă odată,
distrând vizitatorii din lumea exterioară.
Au fost plantati copaci,
desi e prea târziu pentru creaturile unice ce au trăit odată aici.
În altă parte, pe insulele din Pacific, mai este încă timp.
Oamenii muncesc din greu să îndepărteze creaturile ce nu apartin aici
si să facă încă odată loc curiozitătilor,
de la kagus la kakapo,
ce fac din Pacificul de sud o lumea atât de unică, de minunată.
Jurnalul Pacificului de sud
În căutarea dingiso
Dintre toate animalele din acest program,
dingiso a fost cel mai greu de filmat.
E extrem de rar si descoperit doar de curând de către savantii vestici,
acesta fiind unul din motivele pentru care echipa a vrut să-l înregistreze pe camere.
Căutarea i-a dus într-un tinut interzis păzit de un trib montan.
Nimeni nu stia ce călătorie emotionantă îi astepta.
Au zburat la Pogapa, Noua Guinee,
un sat al tribului Moni, paznicii dingiso.
A fost aranjată o întâlnire pentru a discuta propunerea vizitatorilor.
Pentru Moni, dingiso e un spirit ancestral.
Vânătoarea e strict interzisă. Dar ce vor zice despre filmarea lui ?
Multi dintre acesti oameni n-au vizitat niciodată lacul Wutidi,
zona sacră în care trăieste dingiso,
asa că lăsarea echipei noastre să meargă acolo, a fost o decizie mare.
De multe ori m-am gândit, "Oamenii ăstia vor iesi pe usă
si va trebui să plecăm acasă. "
Dar în cele din urmă, avem pe toată lumea la bord si da,
mă bucur că ne ocupăm de asta si că în sfârsit putem pleca.
Pilemon este seful unui sat si a fost de acord să însotească echipa.
Ziua treia
Moni erau acum hotărâti să ajute echipa să dea de urma unui dingiso în sălbăticie.
Bună dimineata !
Fiecare mergea în stilul său.
Echipa de filmare a trebuit să ia lucrurile mai încet.
Am fost umiliti
de doamnele mai în vârstă si de copiii ce cară generatorul si camerele
si corturile si tot restul lucrurilor ce le-am adus !
Echipa a ajuns pe creasta zonei sacre a Wutidi.
De aici în colo, totul se schimbă.
De aici, cărarea devine alunecoasă si foarte periculoasă,
asa că trebuie să mergem foarte încet.
De aici mai departe, câteva din numele pe care le folosim se schimbă.
Wutidi este... nu avem voie să-l folosim, folosim numele sacru.
La fel si pentru dingiso, trebuie să folosim numele sacru pentru dingiso,
nu mai avem voie să folosim cuvântul "dingiso".
Echipa continuă să se catere.
Acum sunt la peste 3.000 m deasupra nivelului mării.
E o nebunie. Peisajul s-a schimbat total.
E întradevăr uscat si vânos si... rar,
si cred că acesta e genul de habitat în care trăieste animalul,
genul cu mai multi copaci piperniciti.
În sfârsit, ajung la lacul sacru. Trebuie să-si amintească legile sacre.
Acesta e lacul Ezimoga,
care e numele folosit în zona sacră.
Si acesta e punctul central
de la care pleacă o zonă bună de căutarea a manimomanga,
care este celălalt nume al cangurului de copac pe care-l căutam.
Si toată lumea e...
toată lumea e destul de emotionată să fie aici.
Chiar si seful Pilemon este miscat profund.
Acest lac e una din cele mai importante părti ale culturii Moni.
E întradevăr o mare realizare pentru acesti tipi să fie aici, să vadă acest loc.
Odată stabilită tabăra de bază, căutarea unui dingiso începe serios,
si nu durează mult până ce Pilemon anunta că a găsit ceva.
Urmele de pe sol sugerează că un dingiso a fost aici si urmele sunt proaspete.
Spune că a ocupat un spatiu cam atât de mare, asa că era destul de masiv
si si-a înfipt nasul acolo, căutând după râme,
asa că si-a băgat nasul acolo
si-a scos ghearele si a împrăstiat solul din drum.
Dar dingiso se presupunea că mănâncă frunze, nu râme.
Poate că astea sunt urmele unui furnicar spinos, sau ale unei echidna.
Părerea lui Pilemon asupra animalului reasigură echipa că acesta nu s-a înselat.
Echidna nu se catără în copaci.
Asta arată cât de putin este cunoscut dingiso.
E emotionant să vezi că acest animal există,
pentru că plutea un sentiment că e vorba mai degrabă un mit,
mai ales în ultimele două săptămâni, cât a durat să ajungem aici,
si sansele de a-l filma au scăzut atât de mult,
dar simtim că avem o sansă acum, ceea ce e grozav !
Dar animalul însăsi ne scapă printre degete.
A trecut deja o săptămână,
si cercetasii au pornit în directii diferite pentru a lărgi căutarea.
Ziua 10
Numai trei dintre acesti bărbati au mai văzut un dingiso înainte.
Sansele de a îmbunătăti asta se arată destul de slabe.
Seful satului, Pilemon, a traversat pe cealaltă parte a văii.
Echipa e gata să-l urmeze dacă semnalizează vesti bune.
În dimineata următoare, bizar, a sunat postasul. E o scrisoare de la Pilemon.
Dar nu e stirea pe care o vroiau.
Cere provizii proaspete.
Echipa are de toate dar nu si-a pierdut speranta
Târziu în noaptea aceea,
seful Pilemon se întoarce în tabără cu o surpriză socantă.
Tipii de pe partea cealaltă a văii tocmai s-au întors,
si nu suntem încă siguri ce cară.
Tocmai s-au întors în... tabără.
Echipa se temea de ce e mai rău.
A reiesit că aducea un animal viu.
Asta nu a făcut parte din plan.
De-a lungul călătoriei, echipa a încercat să se facă înteleasă,
că vroiau să filmeze numai un dingiso în sălbăticie.
Este un dingiso.
Ăsta era ultimul lucru la care oricine din echipă vroia să fie martor,
si a fost foarte trist.
Acum singura preocupare a echipei era binele animalului.
O să-l ducem mâine înapoi.
Nu-l putem elibera aici, trebuie să fie eliberat pe teritoriul său.
Va trebui să-l tinem asa peste noapte,
e singurul mod în care poate fi tinut în sigurantă
si apoi îl vom duce înapoi si-l vom elibera, mâine.
Pentru Pilemon, dingiso e un animal sacru,
asa că a tinut o ceremonie către spirite, pentru capturarea sa.
Ziua 12
Echipa pregăteste, cât de repede poate, întoarcerea dingiso în casa sa din pădure.
Dingiso e asa de mult venerat în cultura Moni,
încât Pilemon a vrut să o împărtăsească cu lumea exterioară.
Pe cât de ciudat pare, aducându-l echipei,
a fost felul său de a-si arăta marele respect pentru animal.
Filmarea depinde acum de cum se va comporta dingiso odată eliberat.
Am ajuns în sfârsit unde a fost găsit manimomaga.
Cred că a fost chiar în copacul... unul din cesti trei copaci din jur.
O să-l eliberăm în junglă să vedem ce se întâmplă.
Spre marea usurare a echipei,
dingiso nu pare a fi stresat sau rănit în vreun fel.
Se săltă pe un copac si apoi se comportă ca si cum nimic neobisnuit nu s-ar fi întâmplat
A început să mănânce putin, lucru care-i un semn grozav.
După toate necazurile si mersul si toate,
e grozav să-l vezi mestecând o bucătică de hrană
si cam pe jumătate adormit si arătând mult mai fericit.
Iată-l, unde ar trebui să fie, sus în copac.
Cangurul de copac !
A fost o călătorie emotionantă pentru întreaga echipă.
În sfârsit,
imagini tainice cu misteriosul, aproape legendarul dingiso,
înapoi acasă, într-un loc care-i cu adevărat o lume aparte.
Subtitrarea: Dorula
Adaptarea Bubuloimre